Petita mort francesa
I donar-te
petita mort francesa
amb
llavis,
dents,
llengua
boca
per què la fiblada no et sagne
quan perdes la cuirassa.
Perquè tota pena
naix sempre a la gola.
I donar-te
petita mort francesa
amb
llavis,
dents,
llengua
boca
per què la fiblada no et sagne
quan perdes la cuirassa.
Perquè tota pena
naix sempre a la gola.
In un’istajone jà jumpada
de sa vida nostra
-tue l’aisti aizu comintzada-
ti narzei chi no b ‘aiat àndalas .
Chi addainanti disti
su tràbine arcanu...
Tando no mi podias cumprendere.
Fis’ comintzende una jogada a iscacos.
Eo nde ‘enio dai annos ludros
chi abbiein in megus
unu ‘isu iscumpartidu de su mundu a biculos,
cun totu chi amere sa vida.
Adosat el cos, la cambra
Entre els records que algun naufragi, que el port
Traduia, entre onades discretes, besos innats a uns llavis
Que es vessaven com la fusta vella de l'albada.
Restava un tros de gerani miserablement
Entre les dents agres de vidre.
I entre les dents del vidre un òpal d'aixella.
Un cendrer anatòmic i invisible
Que devoraves amb fúria, amb un desig irreductible i frenètic.
La cambra restava al camp, desolada, pressa facil de les parets,
Encenall, derrota d'uns ulls celests que es glaçaven, de vegades
Era una fantasia que passava les hores
mortes en un cementeri -dc cotxes.
Eren unes cames convidant a l’escalfor.
Era l’excusa que l’hagues salvat, .
i aquella insistència de timbre desatés...
Un projecte ajornat o un record massa groc,
això era fer quatre dies net. '
Era una ciutat baix del nostre caminar,
mostraven residus els fanals
i enterbolienn els detalls.
Entre l’apatia ila curiositat,
entre l’escepticisme i la sorpresa.
Els matisos,
Era una nit, i en podrien ser vint-i-set.
La nit suau ens esvarava passejades
per nostra nova coneixença, tornant
i anant, finss el darrer cau,
aci a la vora del penùltim llumi
hi nasqué del teus llavis com un afany
el nostre racò d'amor devastador,
un afany que espenta cadires i
doblega espills retrovisors,
omplint-me boca i mans el teu afany,
petites perles de la nit, engolides totes.
per l'insomne deler de la teua boca
i aixi, estranys, trobàrem el sol
parant taula a d'altres convidats.
Guardàvem encara qualque secret
L’aparença estàtica homenatja els excesos...
Parle de llançar-nos per la primera finestra,
de xicots de mans ocioses calculant-te la pell,
i partir-nos, bocabadats, un llavi.
Vull dir no esperar res i amb tot
buscar una oportunitat, aci mateix.
Parle de no fer-ho per tu, d’uns peus que
s’ensenyaren a ballar per mantindre,
l’equilibri, i d’una certa memoria
entre els oblits de costum.
Davanti l’espontani canibalisme dels teus
ulls, parle, lliure de neutralitats. De mai no
acabar. D’algun presagi. No seguirem el rosari